Į gimtinę parviliojo tėviškės šviesa
Plačiai Šilalės kraštuose žinoma Kęstučio Tarvydo kaimo kapela, dar plačiau garsas sklinda apie joje grojantį birbynininką Kazį Budrį, baigusį profesionalaus muzikanto karjerą ir sugrįžusį tėviškėn birbynių gaminti.
Ne be reikalo sakoma: namai ten, kur širdis. Kazio širdis net ir pačioje muzikanto šlovės viršūnėje tebebuvo Gorainiuose, kur liepų žieduose dūzgia tėvo bitės, lauke džiūsta šienas ir prieš lietų iš sraunių Jūros upės vandenų šokinėja žuvys. Valstybinio dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“ orkestrui vadovavęs muzikantas, šį pavasarį švęsiantis 75-metį, pripažįsta, kad iš pačių egzotiškiausių kraštų parvykęs, jau kitą dieną skubėdavo tėviškėn, nes mielesnės vietos už savo Gorainius pasaulyje nesurado.
Pasuko muzikanto keliu
Gimtąjį kaimą Kazys paliko penkiolikos, kai, septynias klases baigęs, medienos prikrautu sunkvežimiu išbildėjo į Klaipėdą, kur aukštesniojoje muzikos mokykloje, dabar vadinamoje Stasio Šimkaus konservatorija, jau mokėsi ketveriais metais vyresnis brolis Pranas. Kitokio pasirinkimo, regis, negalėjo nė būti, nes Budrių namuose visada skambėjo muzika.
„Tėtis grojo bandonija, o mes, keturi vaikai, kaip katinai iš visų pusių sutūpę, žiūrėdavome, ką jo pirštai su instrumentu daro. Taip ir patys išmokome“, - pasakoja Kazys.
Bikavėnų kraštas neatsitiktinai į pasaulį paleido ne vieną garsų muzikantą - tai prieškario ūkininko Antano Vaičiulio, įsteigusio čia pirmąją muzikos mokyklą, nuopelnas. Jo tėvas buvo ekonominis emigrantas, dirbo Amerikoje, bet grįžo į Lietuvą, nusipirko žemės, sulaukęs šešiasdešimties vedė aštuoniolikmetę tarnaitę ir užaugino septynis vaikus. Jauniausiąjį Antaną, kaip niekam tikusį, nuvežė į Oginskio konservatoriją vargonininku mokytis.
„Oginskio orkestre jis pūtė klarnetą, o greta stovėjo Čiurlionis su fleita. Bet ir jam, kaip tėvui, kelis metus kaimo bažnyčioje pavargonininkavus, teko Dievo keliais pasukti pinigų užsidirbti. Tėtis pasakojo, kad tas Vaičiulis, su draugais pusę pasaulio apkeliavęs, Argentinoje nusipirko bandoniją, ir, grįžęs į Lietuvą, netoli mūsų, Bagdonų sodyboje, atidarė muzikos mokyklą. Joje ir mano tėtis bandonija groti išmoko. Gerai grojo, iš gaidų - dabar niekas taip bandonija negroja, nes nemoka“, - su pasididžiavimu sako K. Budrys.
Anot jo, prieškariu ir A. Vaičiulis, ir jo mokiniai savo šeimų orkestrus turėjo, nes augino būrius vaikų ir visus muzikos mokė. Dėl to vien iš šio kaimo aukštuosius mokslus penki muzikantai baigė. Į Klaipėdą muzikos mokytis išvažiavęs K. Budrys greitai darė pažangą: jau trečiame kurse dėstytojai jam leido groti saksofonu Alvydo Paltino vadovaujamame ansamblyje „Kopų balsai“.
Išlaikęs valstybinius egzaminus, Kazys vienintelis gavo ne paskyrimą dirbti, o rekomendaciją mokytis Muzikos akademijoje. Ten baigė birbynės ir dirigavimo studijas. Studijuodamas grojo birbyne Vilniaus pedagoginio instituto liaudies muzikos orkestre „Šviesa“, saksofonu - Geležinkelininkų rūmuose, kur irgi įkūrė liaudies muzikos instrumentų orkestrą. Ir šokiuose grodavo, kad „ilgesnis rublis“ kiauron studento kišenėn įkristų.
Tik kai trečiame kurse studijuodamas įstojo į valstybinį dainų ir šokių ansamblį „Lietuva“, visų kitų darbų teko atsisakyti. Prasidėjo karjera, išvedusi gorainiškį Kazį į platųjį pasaulį.
Artisto gyvenimas - toli nuo namų
„Lietuvoje“ K. Budrys dirbo 26 metus - ne tik grojo birbyne, bet ir tapo orkestro vadovu bei ansamblio dirigentu.
„Smagus, bet kartais ir sunkus tas muzikanto gyvenimas. Daug keliauti teko: po visą pasaulį lėktuvais skraidžiau, mėnesiais geležinkelio vagonuose gyvendavome Tolimuosiuose Rytuose, Sibire koncertuodami. Muzikantams, kaip ir visiems kitiems artistams, nelemta turėti asmeninio gyvenimo, o ant mano darbo pažymėjimo ir buvo parašyta, jog esu ansamblio „Lietuva“ artistas“, - pasakoja K. Budrys.
Kazys pripažįsta, kad jam daugiau nei kitiems ansambliečiams pasaulio teko pamatyti, mat anuomet kartu su kanklininke garsiausiems šalies dainininkams akompanuodavo. Kartą per dvi savaites visą Žemės rutulį apskrido: pradėjo gastroles Maskvoje, iš ten kilo į Romą, po kelių dienų jau koncertavo Čilėje, paskui - Peru, iš ten pasidavė į Šiaurės Ameriką, grįžo į Londoną ir baigė Maskvoje. Tokia ilga ir sudėtinga buvo tolimų gastrolių programa.
Bet kai tik po kelionių pasitaikydavo laisva diena, Kazys skubėdavo į Gorainius. Viena koja visada būdavo tėviškėje, todėl draugai iš jo juokdavosi: „Gorainiai ir Gorainiai“. Bet čia šienavimas, medžioklė, žvejyba, daug vietos jo birbynių meistrystei - ir absoliuti laisvė sielai ir kūnui.
„Visada mane nesuprantama jėga į tėviškę traukė. Kai 38-erių būdamas išėjau į pensiją, nes grojančius pučiamaisiais po 25 metų į užtarnautą poilsį išleisdavo, sugrįžau į tėviškę, namus ir žmoną palikęs Vilniuje, nors ir ten buvau gerai įsitaisęs. Gyvenu visai šalia Sapieginės kalnų, po langu pušynas ošia. Bet visada turėjau pomėgių, didelių planų, tai ir skubėjau į kaimą, kur idealios sąlygos mano instrumentams gaminti“, - dalijasi prisiminimais K. Budrys.
Sukūrė palikimą Lietuvai
Liaudies instrumentus gaminti jis išmoko dar vaikystėje, pakrūmiais su draugais karves beganydamas. Vėliau šis pomėgis tapo svarbiu užsiėmimu - ne tik Kaziui, bet ir visai Lietuvai. Pusė, o gal ir dar daugiau šalies birbynininkų K. Budrio pagamintais instrumentais groja. Jos skamba šalies muzikos mokyklose, konservatorijose, Muzikos akademijoje, daugelyje liaudies instrumentų ansamblių.
„Niekur to neišmoksi, pats turi ištobulinti, kad instrumentas gerai skambėtų. Pradėjau gaminti dar tada, kai Muzikos akademijoje, valstybiniame ansamblyje grojantiems profesionalams gerų instrumentų prireikė. Iki šiol darau ilgaamžius, jog niekada nesupūtų. Toks bus mano palikimas Lietuvos kultūrai“, - neslepia K. Budrys.
Penkiolika metų, kaip pats sako, tėviškėje savo reikalais užsiėmė, kol jį vėl visa esybe įtraukė į muziką. Tada jau vietiniai, paprašę lumzdeliu armonikai pritarti. Bet kai nuvykęs į šventę išsitraukė birbynę, ir vėl pamėgta veikla prasidėjo. Su vaikystės draugu Bikavėnų etnokultūros centre kapelą „Lolytėlė“ subūrė. Stojo į vieną, kitą apžiūrą - ogi neblogai sekasi. Dabar pats jai ir vadovauja.
„Jau norėčiau antrą kartą į pensiją išeiti: visgi 75-eri ant nosies, kiek gali dirbti? Tačiau šiemet vėl pasirašiau sutartį su Bikavėnų etnokultūros centru, teks toliau groti. Tėviškėje visada esu užimtas, nėra kada į Vilnių nuvažiuoti. O ten žmona, namai, dukra, irgi Muzikos akademiją baigusi, mokytoja dirba. Kitą tai retai tesutinku, mat jau 20 metų Italijoje gyvena“, - šiltai atsiliepia Kazys apie savo šeimą.
Bet ne mažiau artima jam ir jomantiškių Tarvydų parko kapelos muzikantų kompanija, kurioje kone kasdien sukasi - ir repetuoja, ir kūrinius parenka, ir vadovauti Kęstučiui padeda. Todėl visada yra užimtas: retą savaitgalį jo muzikantai negroja šventėse ar vakaronėse, o kasdien su įvairiausiais projektais vos spėja suktis.
Ir nekeista - visais liaudies instrumentais grojantis, pasaulio matęs, giliai tautos kultūrą išmanantis žmogus kaime yra už auksą vertesnis. Jį ir vestuvėms, ir laidotuvėms, ir per šventes bažnyčioje pagroti kviečia. Jei spėtų, iš rankų numylėtosios birbynės net naktimis nepaleistų.
Pasaulio centras - tėviškėje
„Nežinau, kur galėčiau jaustis geriau nei tėviškėje. Gal kam čia yra užkampis, o man gimtinė - pasaulio centras. Kiti muzikantai gastrolių tolimose šalyse man pavydėdavo, tik ir svajodavo iš Lietuvos ištrūkti, o manęs niekur netraukė. Indijos džiungles išlandžiojau, Peru į kalnus kopiau, bet visada galvodavau, kaip greičiau atsidurti gimtinėje“, - prisipažįsta dabar jau niekur iš Lietuvos keliauti nebenorintis Kazys.
Ir pasijuokia pats iš savęs: sėdėtų Vilniuje šiltame bute, nereikėtų nei pečiaus kūrenti, nei sniego kasti. O dabar nesustodamas eina ir eina aplink ūkį: vasarą darbu aprūpina bitės, žiemą tėvo miškas rūpesčio šaukiasi. Būna, kad ir pavargsta nuo tokios daugybės reikalų, tačiau džiaugiasi, jog vis dar turi ką veikti.
Ir žmona jam pritaria: būk, sako, toje savo tėviškėje, kol tik įstengsi. Vilniuje Kazio draugus sutikusi ji kaskart išgirsta tuos pačius skundus. Visi pasenę, nelaimingi, gyvenimu nusivylę, nes nereikalingi. Stebisi išgirdę, kad Kazys toks užimtas.
„Jei sostinėje gyvenčiau, ir man tas pats būtų. Kaime - geriau ir patogiau, nes instrumentams gaminti vietos daug reikia. Ir pinigų stygiumi nesiskundžiu: 50 bičių avilių mane maitina. Nereikia net į turgų eiti - iškopinėjęs medų, nuolatiniams klientams į Vilnių išvežu, nes visi nori šviežio“, - gyvenimu tėviškėje džiaugiasi K. Budrys.
Skirtingai nei daugeliui kitų vilniečių, kaimas jam neatrodo nei baisus, nei prasigėręs. Gaila tik, anot Kazio, jog žmonės nyksta, gryčios tuštėja. Vien Gorainiuose neseniai 40 našlių suskaičiavo. Bikavėnuose irgi tas pats.
„Neaišku, koks čia vakuumas pasidarys ir ar ilgai teks laukti, kol kas nors jį užpildys. Netikiu, kad mūsiškiai artimiausiu metu pradės grįžti. Tiesa, kai kurie, užsienyje dirbdami, labai gražiai savo tėviškes tvarko, tikisi kažkada jose apsigyventi. Bet gal tik tada, kai padorias pensijas užsidirbs. O kol kas sugrįžta tik vienas kitas“, - apgailestauja Kazys.
Sunkiai, pasak jo, verčiasi žemę dirbti likę žmonės. Gal kartais ir patys dėl to kalti. Kai Lietuva Nepriklausomybę atkūrė, susirinkimuose šaukė, jog kolūkių neleis naikinti, o naktimis ėjo fermų stogų ardyti, langų plėšti.
„Išardė, sugriovė, o atstatyti ar naujai ką sukurti sunku. Kas nesugeba, eina šnapso gerti“, - skaudžiai konstatuoja Kazys.
Savo gyvenimu jis patenkintas, nes skųstis neturi kuo. Svarbiausia, kad būtų sveikatos.
„Anądien, vartydamas nuotraukas, radau darbo pažymėjimus. Visi klausia, koks buvo aukščiausias mano apdovanojimas. Nusipelniusio liaudies artisto vardas man buvo suteiktas. O dabar aukščiausias apdovanojimas - gera sveikata“, - šypsosi gyva Lietuvos kultūros legenda tapęs žmogus.
Daiva BARTKIENĖ
Algimanto AMBROZOS nuotr.
Tarvydų parko kaimo kapela